Vittore Pisani
Vittore Pisani | |
---|---|
Gimė | 1899 m. vasario 23 d. Roma, ![]() |
Mirė | 1990 m. gruodžio 22 d. (91 metai) Komas, ![]() |
Veikla | kalbininkas |
Alma mater | Romos La Sapiencos universitetas |
Žymūs apdovanojimai | |
Feltrinelio premija |
Vitorė Pizanis (it. Vittore Pisani, 1899 m. vasario 23 d. Roma, Italijos karalystė – 1990 m. gruodžio 22 d. Komas, Italija) – italų kalbininkas, indoeuropeistas.
Biografija[redaguoti | redaguoti vikitekstą]
Studijos[redaguoti | redaguoti vikitekstą]
Nors V. Pizanis baigė realinę gimnaziją,[1] t. y. jis negavo reikalingo klasikinio paruošimo (savarankiškai studijavo senąją graikų kalbą ir kalbotyrą),[2] 1916 m. jis įstojo į Romos La Sapiencos universiteto filologijos fakultetą, kuriame mokėsi klasikinės filologijos,[1] o 1921 m. šį fakultetą baigė, apgynęs diplominį darbą Euripido „Elena“.[3] Baigęs universitetą savarankiškai studijavo sanskritą,[2] o 1923 m., draugo sanskritologo patartas, Romos antikvarinėje parduotuvėje nusipirko indoeuropeistikos pagrindėjo F. Bopo veikalą „Vergleichende Grammatik“ (liet. Lyginamoji gramatika).[1] Taip jis gavo indoeuropeistikos pagrindus ir pradėjo tirti indoeuropiečių kalbas.
Mokslinė ir tiriamoji veikla[redaguoti | redaguoti vikitekstą]
1930 m. V. Pizanis tapo kalbotyros dėstytoju, 1933 m. – Florencijos universitete klasikinių kalbų lyginamosios istorijos neetatiniu dėstytoju, 1935 m. – neetatiniu dėstytoju Kaljaryje, ir galiausiai nuo 1938 iki 1964 m. – etatiniu dėstytoju Milano universitete; nuo 1939 m. – Lombardijos mokslo ir literatūros instituto narys korespondentas, 1952 m. – tikrasis jo narys.[4] 1946 m. įsteigė žurnalą „Paideia“,[5] o kitais metais įkūrė Milano kalbotyros draugiją.[4] 1969 m. tapo Nacionalinės dei Linčei akademijos nariu korespondentu. Italijos enciklopedijoje prisidėjo prie straipsnių apie kalbotyrą.[6] 1985 m. apdovanotas Feltrinelio premija už nuopelnus filologijos ir kalbotyros srityje.
V. Pizanis mirė Šv. Onos ligoninėje Kome 1990 m. gruodžio 22 d., būdamas seniausias tuometinis italų kalbininkas.[1]
Bibliografija[redaguoti | redaguoti vikitekstą]
- Grammatica dell’antico indiano (1930—1933)
- Geolinguistica e indoeuropeo (1939)
- Storia delle letterature antiche dell’India (1954)
- Indoeuropeo ed Europa (1974)
- Lingue preromane d’Italia: origini e fortune (1978)
- Lezioni sul lessico inglese, Paideia Editrice, Brescia, 1967, 1976 (antrasis leidimas)
- Manuale storico della lingua greca, Paideia Editrice, Brescia, 1973, 1947 (pirmasis leidimas)
Išnašos[redaguoti | redaguoti vikitekstą]
- ↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 Vittore Pisani (Roma 1899-Como 1990), p. 216.
- ↑ 2,0 2,1 Carlo Alberto Mastrelli, In memoria di Vittore Pisani, p. 5.
- ↑ Vittore Pisani, Elena e il suo ΕΙΔΩΛΟΝ, в «Rivista di Filologia e di istruzione classica», 56, 1928, pp. 491—99.
- ↑ 4,0 4,1 „Roberto Giacomelli, L’insegnamento della glottologia dalla fondazione al 1980“. Suarchyvuotas originalas 2012-08-25. Nuoroda tikrinta 2011-08-12.
- ↑ „Scheda sul sito della rivista“. Suarchyvuotas originalas 2012-08-25. Nuoroda tikrinta 2011-08-12.
- ↑ Giovanni Gentile, Giovanni Gentile e il Senato: carteggio, 1895—1944, „p. 495, ссылка 11“.
Literatūra[redaguoti | redaguoti vikitekstą]
- Vittore Pisani (Roma 1899-Como 1990), nekrologas žurnale „Kratylos“, Nr. 35-6 (1990).
- Carlo Alberto Mastrelli In memoria di Vittore Pisani, „Archivio glottologico italiano“, LXXVII (1992).
- Giovanni Gentile Giovanni Gentile e il Senato: carteggio, 1895—1944, a cura di Emilia Campochiaro, Lucia Pasquini, Alessandra Millozzi, Rubbettino, 2004.